MII DE OAMENI AȘTEPTÂND DUPĂ MÂNCARE
SENATUL DECLARĂ STARE DE URGENȚĂ
GENERALUL MARCIUS ABOLEȘTE DREPTURILE CIVILE
ÎNTR-UN LOC NUMIT ROMA
Nu mergeți mai departe până nu mă ascultați.
Sunteți hotărâți să vă dați viața mai bine decât să crăpați de foame?
- Suntem hotărâți! - Suntem hotărâți!
Aflați mai întâi că cel mai mare dușman al poporului este Caius Marcius.
Știm!
Să-l ucidem!
Astfel, o să cumpărăm grâul cu prețul fixat de noi.
Suntem luați drept cetățeni săraci, iar patricienii drept cetățeni buni.
Foamea, care ne istovește, priveliștea mizeriei noastre
și suferința noastră reprezintă desfătarea lor.
O să ne răzbunăm cu frigările noastre, înainte de a rugini ca ele.
Niciun cuvânt în plus! Haideți!
Tăcere!
Cine e aici?
Preacinstitul senator Menenius, unul care a iubit totdeauna poporul.
Să știți, prieteni, nobilimea vrea, iubindu-vă, să vă ajute.
Foame și scumpete or fi la fel,
chiar de-ați putea să-mpungeți cortul cerului cu țeapa
pe care o rotiți spre Senat.
Ne lasă să murim de foame, și hambarele lor gem de cât grâu au în ele!
REZERVA DE GRÂNE ROMA
Pâine!
- Pâine! - Pâine!
Ce se-ntâmplă?
Lichele răsculate, vă mănâncă atâta limba,
că tot scărpinând-o o să vă acoperiți întregi de râie.
Ai numai vorbe bune pentru noi.
O vorbă bună ție ar fi precum aș măguli cu scârbă.
Câinilor, care vi-i vrerea? Nu vă convin nici pacea nici războiul.
Războiul vă-nspăimântă. Pacea bună vă face mai obraznici.
Cine se-ncrede în voi găsește-n loc de lei doar iepuri,
și gâște află unde vulpi așteaptă.
Simțiți doar ură pentru ce e nobil.
Spânzurătoarea-i bună pentru voi! Să cred în voi?
O clipă doar să treacă, și numiți prea nobil ce-ați urât
și ticălos pe cel slăvit ca zeii.
Ce mai vreți? Vă îmbulziți pe unde-i o piață
urlând contra Senatului, ce singur, alăturea de zei, în frâu vă ține
să n-ajungeți a vă mânca între voi.
Plecați!
Plecați acasă, voi, pleavă vânturată!
Înapoi!
REVOLTA VOLSCILOR DE LA GRANIȚĂ IA AMPLOARE
TULLUS AUFIDIUS AMENINȚĂ CĂ VOLSCII VOR ATACA ROMA
SEDIUL VOLSCILOR ANTIUM
- Te rog! - Știi cine sunt?
Te știu bine.
Mi se pare că te cheamă Aufidius.
Așa e.
Sunt roman.
Ce mai e nou prin Roma?
În Roma s-a întâmplat o răscoală ciudată.
S-a ridicat poporul contra senatorilor.
Și s-a potolit răscoala? A luat sfârșit?
Focul s-a stins, însă o mică scânteie l-ar putea aprinde din nou.
Luat-au volscii armele.
Comanda o are Tullus Aufidius, țineți minte.
Îi pizmuiesc noblețea, și mi-e ciudă,
că dacă n-aș fi cel ce sunt, aș vrea să fiu în locul lui.
V-ați mai luptat?
Sunt mândru să pot vâna un leu.
Titus Lartius mă va vedea încă o dată luptându-mă cu Tullus.
Arată-mi calea.
Crezi deci, într-adevăr, Aufidius,
că cei din Roma știu ce plănuim și tot ce facem?
Te-ndoiești de asta?
Nici patru zile n-au trecut de când primit-am vești ce zic așa.
Acum, că am aflat, avem un avantaj.
Zvonurile spun că vechiul tău inamic, Marcius, are comanda asupra romanilor.
Dacă-l voi întâlni pe Marcius,
e limpede că lupta nu sfârșește decât atunci când unul din noi cade.
De va fi să-l mai întâlnesc odată, al meu va fi, sau eu voi fi al lui.
CETATEA VOLSCĂ CORIOLI
Acoperiți-mă!
Sunt mai sfruntați decât credeam, și fruntea mânia mi-o îneacă în sudoare.
Acel ce se codește să știe că un volsc e pentru mine
și o să-mi simtă ascuțișul spadei! Mergeți!
Hai!
Fugiți!
Cetățenii din Corioli au simțit pe pielea lor furia lui Marcius.
Trupele lor au fost forțate să se retragă din tranșee...
Te rog, fata mea, cântă
sau spune-mi ceva care să-mi mai descrețească fruntea.
Dacă soț mi-ar fi fost fiul meu,
mi-ar face mai multă plăcere lipsa lui,
prin care își cucerește atâta glorie,
decât îmbrățișările culcușului, unde i-aș fi cunoscut iubirea.
Când era băiat mic și singurul meu copil,
când mă gândeam cum l-ar împodobi cinstirile înalte,
mă bucuram să-l văd căutând primejdia, unde putea spera să găsească slava.
L-am trimis într-un război groaznic,
din care s-a întors cu fruntea încununată de laur.
Și de-ar fi pierit pe câmpul de luptă? Ce-ai fi zis atunci, mamă dragă?
Atunci...
Gloria lui de-a pururi mi-ar fi devenit copil.
Ascultă ce-ți spun.
Dacă aș avea doisprezece fii,
aș vrea mai bine ca unsprezece dintre ei să cadă cu cinste pentru țară
decât unul singur să se înnămolească în trândăvie și desfrânare.
Păzi-l-ar cerul pe soțul meu de cruntul Aufidius!
Pe Aufidius îl înconvoaie sub genunchi și-l calcă.
Îmi pare toba că-i aud cum bate.
Și cum bate din picior și strigă:
Lași, veniți încoace!
Groaza v-a fătat, deși sunteți născuți în Roma.
În trupuri omenești simțiri de gâscă!
Infern și Pluto! Priviți încoace, faceți ce fac eu!
Veniți-vă în fire și porniți!
Altfel, jur pe cer și fulgerele lui că vă lovesc, uitând dușmanul,
mai cumplit pe voi!
Își șterge de sânge fruntea lui.
De sânge-și șterge fruntea?! Pe Jupiter! Nu!
Proasto, taci!
Mai mult împodobește bărbatul un strop de sânge decât trofee de aur.
Domnul senator Menenius a venit în vizită.
Spune-i că-l așteptăm. Să intre.
- Îngăduie-mi să mă retrag. - Nu! De fel aceasta nu se cade.
Cinstite doamne, vă dau bună ziua.
Ce mai faceți? Ce vă mai face băiatul?
Vă mulțumesc, e sănătos.
Îi place mai mult să vadă săbii și să asculte tobe
decât să ia seama la ce-i spune dascălul lui.
Pe cinstea mea, întocmai ca tată-său.
Haide! După-amiază o să vă jucați de-a gospodinele leneșe cu mine.
- Nu, bunele domn, nu pot ieși din casă. - Nu poți ieși din casă?
- O să iasă, o să iasă. - Nu, sigur nu.
Nu vreau să trec pragul casei, afară, înainte ca soțul meu să vină de la război.
Vrei să te zăvorăști în casă fără niciun rost.
Nu pot veni.
Vei fi o a doua Penelopă.
Dar, după cum se povestește, toată pânza pe care Penelopa a cusut-o
în lipsa lui Ulise a umplut Ithaca de molii.
Nu, iartă-mă, bunule domn. Vorbesc serios, nu ies din casă.
Vino cu mine și-ți voi da niște știri minunate despre soțul tău.
- Știrile n-au putut sosi încă. - Am auzit ceva aseară.
Vorbești adevărat?
Bărbatul tău și cu Titus Lartius au asediat cetatea Corioli.
Sunt siguri că o s-o cucerească și că o să pună capăt războiului curând.
Pe cinstea mea, e adevărat! Și acum te rog să vii cu mine.
Iartă-mă, bunule domn.
Dar îți făgăduiesc că pe viitor o să te ascult în oricare altă privință.
Las-o. Așa cum e acum, numai ne-ar strica voia bună.
Ce s-a ales de Marcius?
Este mort, desigur.
Singur este acum între dușmani, pe toți înfruntă.
Ești pierdut, Marcius.
Cine-i omul? Parcă-i trecut prin foc.
O, zeilor, statura-i a lui Marcius.
Vin prea târziu?
Vin prea târziu?!
Da, dacă-n sânge propriu te-ai scăldat, și nu în sânge de dușman.
Veniți, la pieptu-mi să vă strâng cu brațe tari,
la fel cu acele ce mi-au strâns mireasa, în noaptea nunții.
Aufidius luptă acolo și ucide romanii noștri.
Sângerezi! A fost prea greu, nu poți acum din nou să faci același drum.
Nu-i lucru mare. Abia m-am încălzit.
Puținul sânge scurs a fost un leac, nu o primejdie.
Mă duc să-nfrunt pe Aufidius!
E vreunul, și păcat ar fi să ne-ndoim, ce fardul cu care m-am mânjit l-ademenește
și care de renume prost se teme mai mult decât de moarte?
E vreunul ce moartea preafrumoasă o alege mai bine decât viața-n umilință
și patria-și iubește mai fierbinte decât pe sine însuși?
Acela să ridice mâna sus, sau alții pe care astfel îi încearcă gândul,
spre a-mi spune da și-a mă urma îndată!
Numai eu?
Faceți-vă spadă din mine!
Acum!
Cu grabă, până nu ne răpun pe toți!
Retragerea!
Veniți!
Cu tine vreau să lupt, și nimeni altul.
- Căci te urăsc! - Și eu, la fel!
Marcius, de cinci ori luptai cu tine
și tot de-atâtea ori m-ai doborât.
Mereu va fi așa, de ne-am sfida la fel de des precât mergem la masă.
Căci dacă altădată mă juram să-l nimicesc în luptă dreaptă,
astăzi vreau turbarea groaznică sau viclenia să-l ciopârțească.
Este dracul gol.
E îndrăzneț, dar nu șiret cât crede.
Nici somn, nici lucruri sfinte,
gol de-aș fi sau dac-aș fi bolnav,
rugăciunea și nici sărbătorescul ceas al jertfei
cu putrezitul drept al lor turbarea nu mi-or stinge.
Oriunde l-aș găsi,
chiar de-ar fi acasă în paza bunului meu frate,
chiar și acolo
mi-aș spăla, în pieptu-i sângerând, cumplita mână.
Onorabile Menenius!
Fiul meu Marcius se apropie. Pe Junona, haideți!
Nu e rănit? De obicei se întorcea rănit acasă?
Nu încape îndoială că e rănit. Și le mulțumesc zeilor.
Și eu, dacă rana nu-i prea rea.
Dacă-i aduc izbânda în buzunare, rănile îi stau bine.
L-a învățat minte pe Aufidius?
Titus Lartius a scris: "S-au înfruntat în luptă, dar Aufidius s-a strecurat".
Se povestesc lucruri minunate despre el. Facă zeii să fie adevărate!
- Adevărate, auzi! - Mă jur că sunt adevărate.
- Unde este rănit? - La umăr și la brațul stâng.
O să aibă cicatrice mari și o să le arate poporului
când o să candideze la magistraturi.
Înainte de a pleca în ultimul război avea 25 de răni.
Acum are 27.
Fiecare din ele a fost mormântul unui dușman.
Cum pășește, urale înainte și lacrimi vin în urmă.
În brațu-i musculos stă nimicirea.
Și de-l ridică, oameni mor în juru-i.
Să afle oricare dintre noi și lumea-ntreagă:
Caius Marcius a câștigat cununa în război.
De-astăzi în amintirea celor săvârșite la Corioli,
numele lui fie, așa cum îl aclamă oastea-ntreagă:
Caius Marcius Coriolan!
Fie acest nume să-l porți azi-nainte cu noblețe.
Caius Marcius Coriolan!
Destul! Mi-e foarte greu. Vă rog, destul!
Prietene, mama ta e aici.
Știu că zeii implorași fierbinte pentru izbânda mea.
Ridică-te, viteazul meu războinic.
Nobil Marcius, Preavrednic Caius,
astăzi nou numit prin faptele-ți de cinste...
Cum ați zis? Coriolan să-ți spun de-aici înainte?
Privește-ți doamna.
Scumpa mea, tăcere!
De-aș fi venit pe targă ai fi râs, fiindcă plângi când vezi izbânda mea?
În Corioli ochi ca tine au doar văduvele,
sau sărmane mame feciorii când își plâng.
Nemuritorii să te-ncunune!
Cum, tot mai trăiești?
Îmi vine să plâng, să râd. Ușor mă simt și greu.
Încotro să mă întorc? Fiți toți bineveniți!
- Fiți toți bineveniți! - De mii de ori bine-ați venit!
OARE NOU-NUMITUL GENERAL CORIOLAN VA CANDIDA LA CONSULAT?
Se vorbește de alegerea lui Marcius.
Muții au venit să-l vadă, orbii să-l audă. Matroanele își flutură mănușa.
Doamne și fecioare splendide șaluri îi întind în cale.
Ca la statuia sacră a lui Joe, în față-i nobilimea se înclină.
Iar tunete și ropote de ploaie ale mulțimii strigăte.
Astfel de lucruri n-am mai văzut.
A fost vreaodată-n lume om mai trufaș ca Marcius?
Pereche n-are Marcius.
- Când ne-a ales tribuni... - Văzut-ai privirea lui și gura?
Și disprețul.
Mi-a spus augurul că astă-seară vom primi știri.
Bune, sau rele?
Nu pe placul poporului, care nu-l iubește pe Marcius.
Natura le învață și pe animale cum să-și cunoască prietenii.
Îl osândiți pe Marcius din pricina trufiei lui?
Nu numai noi.
Știu asta. Puține lucruri ați putea face singuri.
Ați vorbit de trufie?
Numai de-ați putea să vă uitați în sacul din spinare
și să priviți ce ascunde nobila noastră ființă înlăuntrul ei!
Ce s-ar întâmpla atunci?
Ați descoperi o pereche de magistrați înalți, smintiți cu alte cuvinte,
atât de incapabili, încrezuți și încăpățânați cum nu mai sunt în Roma.
Menenius, și pe tine te cunoaște lumea.
Pe mine lumea mă cunoaște ca pe un patrician bine dispus.
Unul căruia-i place un pahar de vin tare, neamestecat cu o picătură din apa Tibrului.
Unul ce-are de-a face mai mult cu coada nopții decât cu fruntea dimineții.
Ce-mi trece prin minte mi se-aude din gură
și-mi scot afară necazul împreună cu aerul din plămâni.
Lasă, doamne. Vă cunoaștem noi destul de bine.
Nu mă cunoașteți nici pe mine, nici pe voi,
nici orice alt lucru în lumea asta.
Sunteți ambițioși...
Doresc noapte bună înălțimilor voastre.
Să continui discuția cu voi mi-ar molipsi creierul de lingoare.
Câți candidează la consulat?
Se zice că trei, dar toată lumea crede că iese Coriolan.
Strașnic voinic!
Dar e tare trufaș și nu e deloc prietenul poporului de jos.
Au fost pe lume mulți oameni mari care lingușeau poporul, dar nu-l iubeau.
De aceea, când Coriolan arată că-i e totuna dacă poporul îl iubește sau îl urăște,
el arată că-și dă foarte bine seama de firea plebeilor,
și, după obiceiul nobililor, nici nu se sinchisește de toate astea.
Dar el le caută ura cu mai multă devotare decât pot pune plebeii în manifeste.
Să vrei să câștigi ura și nemulțumirea poporului,
e tot așa de rău ca ceea ce disprețuiește:
lingușirea poporului ca să-i dobândești iubirea.
- V-ați gândit la serviciile aduse țării? - A adus!
Și pentru asta ar putea fi lăudat. Dar s-a răsplătit singur prin trufia lui.
Nu vorbi cu atâta răutate! Și-a câștigat merite mari în slujba patriei.
Vreau să merg la preaslăviții senatori,
ce mi-au trimis nu numai salutări, dar și cinstiri înalte.
Mi-a fost dat suprema împlinire să o văd:
Clădirea mândră a închipuirii.
Un singur lucru mai lipsește.
Dar nu mă-ndoiesc că Roma ți-l va da.
Iubită maică, vreau mai bine sclav să-i fiu pe propriul meu drum
decât stăpânitor pe calea ce-am luat-o.
Coriolan o să iasă.
Strașnic om, îți spun eu!
Vorbește orice limbă despre el.
- Cât ai clipi din ochi devine consul. - Și-atunci s-a dus cu tribunalul nostru.
Dar n-o să poată liniștit să-și ducă înalta-i demnitate la sfârșit.
Tot ce-a câștigat, curând se pierde.
L-am auzit jurând că niciodată, când va voi să fie consul,
nu va veni să ceară-n piață voturi sau pe trupu-i rănile adânci s-arate,
- cerșind duhoarea-nveninată a plebei. - Așa a spus.
De-aici i se va trage prăbușirea.
Sau cade el, sau noi cădem.
Va trebui să-i spunem plebei că pururi a uitat-o.
Să le aprindem uscatul stuf în vâlvătăi, și fumul îl înnegrește atuncea pe vecie.
Ne rămâne în cea de-a doua adunare a noastră
să-i răsplătim vitezele lui fapte aceluia ce-a luptat spre a patriei mărire.
Senatori, cinstiți părinți,
binevoiți cuvântul să-l dați aceluia ce este consul și comandant suprem
în ultimul război dus norocos la capăt.
Să ne spună cum Caius Marcius Coriolan a săvârșit frumoasa lui lucrare.
Ascultăm, Cominius!
- Stai, te rog. - Nu pleca, Coriolan.
Nu te rușina s-asculți ce-ai săvârșit cu cinste.
Mă iertați, cinstiți părinți, dar mai întâi doresc să-mi vindec rănile
- și-apoi sa aud în ce fel le-am primit. - Stai jos.
Mai bine-mi place capul să mi-l las la soare scărpinat, când sună atacul,
decât, stând fără rost, s-aud nimicul ce sunt,
cum crește mare ca-n povești.
Cominius, vorbește!
N-aș vrea să arăt cu slăbiciune fapta lui Coriolan.
Bărbăția este întâia dintre virtuți și e podoaba acelui ce-o arată.
Dacă-i astfel, atunci bărbatul pomenit aici nu poate nimeni a-l întrece.
La 16 ani, el luptă cu cei mai tari.
În ziua aceea, când drept femeie ar fi putut să se dea,
el se dovedi bărbat întreg.
Și-n 17 lupte norocoase răpi coroana spadelor mai bune.
Dar ce-a făcut acum, în preajma luptei din Corioli,
întrece lauda.
Fugari oprește, iar prin minunata-i pildă
pe cei lași îi face cu primejdia să lupte.
În urma lui răsună numai strigăte de moarte.
Pătrunde singur în cetate
și-acolo aduce nimicirea.
Se salvează singur, fără ajutor. Și întărit, apoi, ia cu asalt Cetatea.
Și nu se oprește până când orașul și câmpul tot nu cad în mâna noastră.
A refuzat onorurile noastre. Le-a privit ca și cum ar fi gunoi.
Nu vrea decât atât cât i-ar lăsa, de bunăvoia lui, un om zgârcit.
Răsplata faptei lui el o găsește în făptuire.
Mulțumire-i dă doar jertfa vieții fără de răsplată.
Coriolan, Senatul întreg te vrea în consulat.
Îi sunt dator cu viața și slujba mea.
Atunci, nu-ți mai rămâne decât către popor să-ți spui cuvântul.
De datina aceasta v-aș ruga să mă scutiți.
N-am puterea asta să vin în pielea goală în fața lor și, rănile arătându-mi,
să cerșesc alegerea. Scutiți-mă de asta.
Domnule!
Poporul vrea ca-n amănunt urmat să fie vechiul obicei.
Te rog, respectă datina.
E un rol pe care-l joc roșind. Ispravă prea bună nu-i să-l joc în fața plebei.
Ai auzit?
S-apar lăudăros să-i spun că am făcut una și alta.
Să-i arăt pe trupu-mi cicatrice, pe care-ar fi mai bine să le-ascund,
și să pretind că le-am primit de dragul duhorii lor.
Cinstiri și bucurii să încunune pe noul consul de aci-nainte.
Coriolan, Senatu întreg te vrea în consulat.
Îi sunt dator cu viața și slujba mea.
Atunci, nu-ți mai rămâne decât către popor să-ți spui cuvântul.
De datina aceasta v-aș ruga să mă scutiți.
Poporul vrea urmat să fie vechiul obicei.
Toți bărbații mai de seamă au făcut la fel.
Așa vrea datina? Dar dacă-i vorba de-a pururi datina s-o respectăm...
Ce am de spus? "Ia te uită, aceste răni în slujba țării sunt primite".
Nu! O, zei! De-acestea nu vorbi.
- Gândește-te la tine. - Cum la mine?
Lua-i-ar dracul! Ar uita de mine.
Vorbește-le, te rog, cuviincios.
De și-ar spăla obrazul și ar ști să-și spele dinții!
Nu mă îndoiesc că ați aflat de ce sunt azi aici.
Știm, însă vrem s-aflăm din gura ta temeiul bun.
- Temeiul este meritul ce-l am. - Vorbești de merit?
Da. Dar nu din dorința mea.
Cum, nu dorești să ne fii consul?
Cum aș dori, prieteni, să cerșesc la cei ce sunt așa săraci?
Îmi pare că dacă dăm ceva, e cu speranța că vom avea și un câștig.
Preabine. Spuneți, vă rog, cât costă consulatul.
Să-l ceri prietenos îi este prețul.
Prietenos te întreb, poți să-mi dai votul?
De-am fi în patru ochi ți-aș arăta pe trupu-mi rănile.
Ce zici?
Zic că ți-l dau, înalte domn.
Am încheiat tocmeala.
Două voturi le-am și băgat în buzunar. Cu bine!
Ciudat se poartă!
Rogu-vă, dacă pot să-mi pun vocea în armonie cu a voastră, faceți-mă consul.
Ați slujit patria nobil și n-ați slujit-o nobil.
Cum să-ți înțeleg ghicitoarea?
Ați fost flagelul dușmanilor și biciul prietenilor.
Pentru a spune adevărul, n-ați iubit poporul de jos.
Trebuie să-mi prețuiți cu atât mai mult virtutea,
cu cât nu mi-am făcut iubirea vulgară.
Sperăm să găsim în tine un prieten,
și, de aceea, îți dăm din inimă voturile noastre.
Vreau să țin voturile în stimă mare, și de aceea nu vreau să vă mai plictisesc.
Zeii să vă dea bucurii! V-o dorim din inimă.
Votul vostru!
Pentru votul vostru m-am războit,
am stat de pază.
Votul vostru!
Primit-am răni două duzini,
și lupte vreo 18 ochii mi-au văzut.
Pentru voturi făcut-am multe lucruri.
Lucruri mari și lucruri mici.
Votul vostru!
Mult aș dori să fiu al vostru consul!
S-a purtat cu noblețe. Niciun om drept nu-i poate refuza votul.
Atunci, alegeți-l consul!
Amin!
Preademne voturi!
E împlinită datina.
Tribunii ți-aduc acuma voturile plebei.
E gata tot?
Ai împlinit ritualul solicitării. Plebea te-a ales.
Senatu-acum te cheamă ca să-ți dea puterile de consul.
- Unde? La Senat? - Da, Coriolan.
- Dar haina pot s-o schimb? - Da, e voie.
Te însoțesc și eu. Veniți cu noi?
Noi așteptăm poporul.
Consulul!
Bunilor prieteni!
Prieteni!
- Ați ales bărbatul potrivit? - Da, l-am ales.
Are voturile noastre.
Să-l facă cerul vrednic de iubirea ce-i arătați.
Amin! După umila mea părere,
cerând să-l votăm, batjocorea.
Disprețul era clar.
Nu! E felul lui, dar nu batjocorea.
Firesc era să ne arate rănile ce pentru patrie le-a primit.
Da!
- Cum, nu le-a arătat? - Nu!
Nimeni nu le-a văzut.
A râs de noi?
Da!
Când nu avea puterea-n mână și modest slujbaș al statului era,
nu se-ascundea că e dușmanul libertății voastre.
Cum de n-ați deslușit disprețul lui în timp ce vă cerșea al vostru sprijin?
Nu v-ați gândit că o să vă zdrobească trufia lui când va lua puterea?
Ba da!
N-a fost numit.
- Putem să-l mai respingem. - Da!
Așa vom face. Cinci sute de voturi pot să le fac a spune nu deodată.
Și eu o mie, adăugând deasupra prietenii ce-i au.
Da!
La lucru! Vestiți prietenii că au ales un consul care vrea să-i prade de libertate.
Îndată v-adunați și stricați alegerea necugetată.
Trufia-i, ura lui, le dați pe față.
Și când părerea poporului o veți întoarce, veniți la Capitol.
- Tullus Aufidius și-a făcut armată nouă? - Da.
- L-ai văzut? - S-a retras în Antium.
- Vorbit-a despre mine? - Da.
Ce-a zis?
A povestit cât de des ți s-a-mpotrivit cu sabia în mână.
Nu-i om pe care-atâta să-l urască cât te urăște pe tine.
- În Antium trăiește? - Da, în Antium.
Dacă aș putea să-l caut acolo și ura să-i sfidez!
Ți-este recunoscută valoarea.
Priviți tribunii, limba grăitoare a gurii poporului.
- Până acolo! - Cum?
E primejdie să mergeți mai departe. Plecați!
- Schimbatu-s-a ceva? - Ce s-a-ntâmplat?
Nu l-a întărit în consulat Senatul și tot poporul?
- Nu, Cominius. - Copii lipsiți de minte m-au votat?
- Faceți loc, tribuni. - S-a răsculat poporu-n contra lui.
- Răgi-va turma? - Încet, încet!
Poporul ridică vocea că-l disprețuiești.
Îi tot numeai dușmani ai nobilimii, târâtori, pescari în apă tulbure.
De mult îi știe lumea așa.
Îți dai mult prea ușor pe față gândul ce-a înșelat poporul.
Să te întorci pe drumul bun cu gând mai milostiv
dacă vrei pe calea ce-ai pornit să mergi la capăt.
- Fii pe pace! - Ați înșelat poporul.
O să mă mai adresez o dată poporului.
Nu acum! Nu în aprinderea de-acum.
Vă rog să mă iertați că sunt din viță nobilă.
Mulțimea cea schimbătoare vază-n mine omul ce-i ține-n față
limpede oglindă nemincinoasă, să privească într-însa.
Repet: răsfățul cel nesăbuit răscoala o hrănește.
Buruiana obrăzniciei noi am semănat-o și astăzi o culegem,
lângă nobili punând plebeii fără de virtute
și fără de putere, ca pe niște milogi.
- Destul, destul. - Te rog, destul!
Vorbești de plebe ca și cum un zeu ai fi,
trimis de cer să pedepsească, iar nu un om, la fel de slab ca ei.
Am face bine ce gândești să-i spunem Poporului.
Chiar de-aș fi mai blând ca somnul la miezul nopții, același mi-ar fi gândul.
Acest gând prea veninos mai bine-ar sta ascuns decât să-nveninezi cu el pe alții.
Mai bine! Auziți Tritonul, care comandă peștilor mărunți, cum vrea să facă lege?
Cum s-ar putea să aibă voturi unul care astfel vorbește?
În vileag voi da temeiul mai prețios decât votarea lor!
Pe Zeus!
Astfel e jignit un consul,
și inima îmi plânge când pricep că dacă se ridică două forțe,
și niciuna din ele nu domnește, nenorocirea cade între ele,
și una prin cealaltă se dărâmă.
Astfel, noi slujba-naltă ne-o înjosim,
și-ndreptățim poporul să numească pornirea noastră bună, lașitate.
Așa se sparge-n două zidul nostru, și corbii vin să-i ciugule pe vulturi.
- Acum destul! - Prea destul!
Ca trădătorii vorbește, și pentru-aceasta merită pedeapsă.
Sărman bufon, te-ngroapă în rușine!
Trădarea lui s-a dat pe față. Consul mai merită să fie? Nu!
În lături, țap bătrân!
Se cade să fiți mai înțelepți, și unii, și alții!
Priviți pe omul care vrea puterea să v-o răpească.
Vă e amenințată libertatea,
și Marcius e acel ce vrea s-o smulgă din mâna voastră.
Tot același Marcius pe care l-ați ales să fie consul.
Orașul! Ce e alt decât poporul?
Așa-i! Poporul e orașul!
În numele poporului, ce nouă ne-a dat mandat să-l ocrotim,
declar că Marcius trebuie să moară.
Da!
- Înșfăcați-l, edili! - Nu! Vreau să mor aici.
Fugi repede acasă, altfel totul se prăbușește.
Te rog și eu, prietene, să vii cu noi.
Așa cum știu prea bine ce prețuiește consulul, cunosc și ce-i lipsește.
Consul? Care consul?
- Vorbesc de consulul Coriolan. - El, consul?
Luată-i hotărârea să nimicim pe trădător.
Răul se cuvine să-l tai din rădăcină.
Mădularul, când e lovit de-un rău, să-l tai e moarte.
Mai lesne e să-l vindeci.
Care-i crima făcută contra Romei ca să fie de moarte vrednic?
Fiindcă-a doborât atâți dușmani?
Dar sângele pierdut care pe altarul patriei a fost vărsat?
- Tot vorbe într-aiurea! - Și pe dos!
Gândiți-vă!
De când o spadă poartă, războiul i-a fost dascăl.
N-a învățat aleasă vorbă.
Îngăduiți-mi numai să merg la el acasă, să-l aduc aici,
să vie pentru a vorbi înțelept, altfel moartea-l paște.
Tribunilor, așa spune omenia.
Mergi de-l caută ca magistrat trimis de tot poporul.
Dacă nu-l aduci pe Marcius,
vom merge drept pe primul nostru drum.
Mă leg să vi-l aduc.
Pot să-mi asurzească cât vor urechea,
pe roată că mă trag sau de armăsari strivit să fiu,
în fața lor voi rămâne același.
Mă mir că mama mea nu mă-nțelege și nu mă aprobă.
Tocmai vorbeam de tine. De ce vrei să fiu mai blând?
Ai vrea natura să-mi trădez?
Mai bine-ai spune să-l joc pe cel ce sunt.
O, fiul meu!
De ce n-ai pus mai bine pe umeri haina demnității tale, înainte s-o sfâșii?
Dă-mi drumul!
Ai fi mai bine omul care ești, de nu ai spune-o atât de apăsat.
- În ștreang cu ei! - Și-apoi pe rug!
Ai fost prea aspru, mult prea aspru.
Întoarce-te și caută de-i îmbună.
Nu-ți poate fi de folos refuzul. Dacă nu vii, ne spintecă cetatea,
prăpastia o-nghite.
Ascultă sfatul!
Neîncovoiată inimă ca tine am și eu,
însă am și minte dreaptă.
Ea chiar în mânie mă învață să iau în seamă lucrul ce-mi priește.
- Așa e, doamne! - Ce trebuie să fac?
- Să vii-napoi către tribuni. - Și-n urmă?
Să arăți căință pentru tot ce ai spus.
Căință? Nici zeii nu mi-ar smulge-o, și lor să le-o arăt?
Te simți prea domn.
Ai spus-o însuți tu că în război politica și-onoarea, doi prieteni,
- pot deopotrivă să prospere. - De ce stărui atât de mult?
Pentru că-i de trebuință să îi vorbești poporului,
nu astfel cum inima-ți ordonă, nu precum ți-arată mintea,
ci prin cuvinte răpite limbii tale,
cu silabe și sunete bastarde, diferite de cugetul adânc al tău.
Nu m-aș feri să spun ce cuget, dacă prietenii și fericirea-ar cere-o,
și gloria mi-ar rămâne întreagă.
În mână-ți stau și mama, și nevasta, copilul tău,
Senatul, nobilimea și tu.
Iubite fiu, te rog,
pornește-ndată la ei
și așa vorbește:
Războinic ești,
învățăcelul aspru al taberelor, mult-nepriceput în blândele purtări.
Dar spune-le că ai de gând acum să te înmlădii așa cum ei doresc.
Făcând astea, precum ți-a zis Volumnia să faci,
ai tăi vor fi cu toții.
Primește sfatul și cedează!
Prietene, adună-n juru-ți gardă puternică.
Scăpare altfel nu-i decât în fugă sau în vorbă bună. Aprinderea e mare.
- Numai prin vorbă bună! - Și mie-mi pare mai potrivit.
Așa trebuie...
...și așa vei face.
Deci spune, rogu-te, "voiesc" și du-te la treaba ta.
Inima cea nobilă să-nghită minciuna limbii josnice?
Ei, fie! O voi face.
Dispari, mândrie! Vino tu asupra-mi, duh plin de lingușiri!
Limba-mi de milog mi se va-ntoarce în gură.
Dar nu vreau! Nu vreau cu brațul meu să-mi căsăpesc eu cinstea
și s-o azvârl, prin schime și tertipuri, rușinii fără margini.
Faci cum vrei.
Mai mare e rușinea ce-o încerc cerșind la tine decât să cerșești tu de la ei.
Să vină prăpădul!
Mai bine simtă mama ta mândria-ți
decât primejdia tăriei tale s-o înspăimânte veșnic.
Frică nu-ncerc, și-mi râd de moarte. Fie așa cum este voia ta.
Curajul l-ai supt la sânul meu.
Trufia, însă, e doar a ta.
Nu mai vorbi, te rog. Și nu te mânia, mă duc.
Iată, mă duc.
Vin curând înapoi în post de consul întărit,
altfel, să nu te mai încrezi nicicând în glasu-mi ce va rosti cuvânt de lingușire.
Vei face cum vei vrea.
Întâia oară trimiteți-l acasă că râvnește puterea tiraniei.
Dacă scapă, să-l strângi cu ușa că urăște plebea.
Ai lista celor ce vor vota cu noi, trecuți în rubrici?
E scrisă lista. E aici.
Când or auzi că zic: "Să se împlinească dreptul celor mulți"
și eu moarte cer, amendă sau surghiun,
învață-i moartea să aclame când eu moarte cer,
- și amendă să ceară dacă însă zic amendă. - Așa o să-i învăț.
Fiți pe pace, oameni buni! Să ne așezăm.
Nu lăsa să-ți scape cuvinte de mânie, te rog.
Zeii coboare pace...
Zeii coboare pace-n Roma și așeze în jilț de judecată oameni vrednici!
Să pună-n noi sămânță de iubire,
s-adune în temple până sus podoabe de pace,
și din uliți să alunge războiul inamic.
- Amin! Amin! - E nobilă urarea!
De-atâta doar mă veți învinui? Și hotărârea fi-va luată-ndată?
Întreb dacă-nțelegi să te supui poporului.
Da!
Înțeleg.
Ați auzit, cetățeni, se supune.
Gândiți-vă la meritu-i în lupte.
Gândiți-vă la câte răni brăzdează corpu-i, ca sacrele morminte-n cimitir.
Înțepături de spini sau ciupituri, ce-s bune doar să râzi.
Mai cumpăniți că dacă nu-l veți auzi vorbind ca de-obicei,
războinicul se-arată.
Nu-i luați prea asprul sunet drept cuvânt rostit cu dușmănie.
I se iartă unui războinic astfel să vorbească.
Spuneți-mi, cum se face că, ales de toți drept consul,
sunt lipsit deodată de cinstea ce-mi revine?
Te învinuim c-ai vrut să prăbușești orânduirea Romei.
Și tu însuți s-asumi ca un tiran puterea toată.
- Deci față de popor ești trădător. - Cum trădător?
- Încet! Ai promis. - Înghită iadul tot poporul vostru!
Eu trădător? Tribun spurcat, ce-ai zis?
Poporule, auzi?
Trădătorule!
- Dar merită cinstea Romei din lupte. - Ce tot pălăvrăgești de merite?
- Vorbesc ce știu. - Tu?
- Astfel ai jurat mamei tale? - Nimic nu vreau s-ascult de-aci-nainte!
Lasă-i să strige "Moarte de pe stâncă, surghiun, tortură, carceră."
Nu vreau să cumpăr îndurarea spunând cuvânt de pace.
În numele poporului și-al nostru, tribunii plebei,
hotărâm să fie trimis în surghiun.
În numele poporului spun: "Așa să fie!"
- Așa să fie! - E surghiunit. Așa i se cuvine!
Așa să fie!
Dar ascultați, prieteni din popor!
- Sentința-i pronunțată. S-a sfârșit! - Ascultați!
Așa să fie!
Am fost și eu consul, și Roma poate-n mine să privească ce urme au lăsat dușmanii.
Nimic nu mai e de zis. E surghiunit ca dușman al poporului și-al țării!
- Așa să fie! - Așa să fie!
Așa să fie!
Haită de câini!
Cu suflul otrăvit la fel cum e al mlaștinii stătute!
Îndrăgită precum sunt hoiturile ne-ngropate,
ce-nveninează aerul din preajmă!
Eu te trimit pe tine în surghiun!
Rămâi aici cu nestatornicia-ți,
fricoasă de-orice zgomot, cât de mic.
Dușmanul clătinându-și coiful său te-aducă-n deznădejde!
Fie dar să poți goni pe-acel ce te păzește,
dar va veni o zi când nerozia-ți,
mereu cu sine-n vrajbă și de-a pururi necruțătoare chiar cu sine însuși,
te va preface-n sclav,
fără să fie nevoie de vreo spadă-n contra ta.
Strigându-vă disprețu-mi, tu, oraș,
vă-ntorc acuma spatele,
Nu se oprește larga lume aici.
Dușmanul plebei a plecat!
Mamă! Unde ți-e curajul?
Pe breslele și toți breslașii Romei să cadă ciuma!
Mă vor iubi când n-oi mai fi aici.
Plec singur.
Singuratic cum e un balaur.
E o onoare să vă servim!
O zi bună!
- Iată-i muma. - Să plecăm. Se zice c-a înnebunit.
Voi sunteți!
Să vă răsplătească cerul precum v-a fost iubirea.
Vreți să plecați?
Rămâneți doar o clipă. Ah, de-aș putea să spun același lucru și bărbatului meu!
- Bărbată vă e firea. - Nebunule, e o rușine asta?
Ascultă! Șiret ca vulpea, alungași pe omul rănit de-atâtea ori
ca să scape Roma cât n-ai tu cuvinte!
Cerule milostiv!
Mai multe lovituri decât cuvinte ce-au răsunat cuminți în gura ta.
Și-acele răni spre mântuirea Romei!
Dar pleacă, nu rămâi!
Doar una-ți spun:
De-ar fi cu spada-n mână fiul meu, departe în Arabia,
și dacă ai fi acolo cu întregu-ți neam...
- Ce-ar fi atunci? - V-ar nimici pe toți!
- Bastarzi și legiuți copii! - Destul! Să plecăm.
Noi vă lăsăm.
Cum să mai stăm aici și pradă să ne-oferim nebunei?
Fie ca zeii doar atât să împlinească: Blestemul meu să vă ajungă!
În ziua când i-o lovi,
povara mea din suflet s-o ușura.
Le-ai spus ce li se cuvine, și cu temei.
Vrei să cinezi cu mine?
Mâncare mi-e mânia.
Mă mănânc singură pe mine
și așa o să dispar în timp ce mă hrănesc.
ANTIUM
De unde vii?
Cum te cheamă?
Spune, omule!
Cum te cheamă?
Un nume ce urechea ta de volsc o taie, și strident îți e-n auz.
Spune!
Cum te numești?
Arăți ca un milog.
Cum ți se zice?
- Mă recunoști acum? - Nu.
Cum te cheamă?
Mă cheamă...
...Caius Marcius.
Sunt acel ce te-a rănit pe tine și pe-ai tăi.
Mi-e martor alt nume ce-l port:
Coriolan.
Singurul nume care rămâne.
Grozăvia poporului a prăpădit ce-i dincolo de nume.
Au făcut, prin vocile de sclavi, să fiu din Roma izgonit.
Năpasta m-aduce lângă vatra-ți,
nu speranța, să nu mă înțelegi greșit. În felul ăsta pot viața să-mi salvez.
Căci dacă-ar fi doar frica morții, aș fugi întâi din calea ta.
Nu, ura mă aduce și dorul să mă răfuiesc cu plebea.
Doresc să lupt cu țara-mi ghiftuită de-otravă
și să o lovesc turbat ca duhurile din infern.
Dar dacă nu mai îndrăznești una ca asta,
atunci să știi că urii tale pot să-i dau în schimb gâtlejul meu.
Dacă nu îl tai, te porți ca un nebun, căci neîncetat te-am urmărit cu mult necaz.
Nu mai trăiesc decât ca să te-nfrunt
sau să-ți aduc servicii.
O, Marcius!
Marcius...
Fiecare vorbă a ta mi-a smuls din pieptu-mi
câte-o rădăcină din vechiul meu necaz.
Lasă-mi brațul să-ți cuprindă trupul tău.
Mărturisire-ți fac
că mi-am iubit logodnica și i-am jurat credință.
Dar când te văd aici,
o, nobil om,
mai repede îmi bate inima
decât atunci când mi-a intrat în casă iubita mea.
Ascultă-mă, o, Marte, de 12 ori tu m-ai înfrânt,
și-n fiecare noapte de atunci am tot visat că ne luăm la trântă.
Marcius, de n-aș avea altă sfadă cu Roma decât c-ai fi proscris,
tot aș chema sub arme pe copii și pe bătrâni
spre-a duce crâncenul război în Roma și a o îneca cu valul lui imens.
Du-te. Senatorii ți-or întinde prietenească mână.
Zei, fiți lăudați!
De voiești să fii, ca domn atotputernic,
tu însuți purtător al răzbunării,
atunci primește din puterea mea o jumătate.
Singur tu alege ce drum vei lua,
căci știi mai bine însuți ale țării tale slăbiciuni sau forță.
Fie că pornești să lovești în poarta Romei,
sau, dacă vrei, să-i bântui hotarul, în spaimă aruncând-o mai întâi,
în urmă nimicind-o.
Văd pe Menenius, oare?
El este. De câtva timp întreaga lui ființă s-a-nmlădiat. Te salutăm, Menenius!
Și eu pe voi.
Nu-i nimeni să regrete, decât amicii lui, pe Coriolan.
E bine astfel.
Ar fi fost și mai bine dacă timpul înțelegând, nu i-ar fi stat în cale.
Pe unde e?
Nu știu nimic.
Nici mama, nici soția lui nimic n-au auzit.
Caius Marcius era erou în lupte,
dar fără de rușine și fudul peste măsură.
Asta nu cred.
Roma-i astăzi liberă și tare fără el.
Se spune cum că volscii au intrat cu trupe-n țară,
pustiind sălbatic prin fapte de război ogorul nostru.
E Aufidius.
Care, auzind că Marcius a fost exilat, și-arată iar coarnele.
Ce tot îndrugi de Marcius?
Nu-i cu putință, volscii n-au atâta îndrăzneală.
Nu-i cu putință? Amintirea spune că lucru-i cu putință.
În grabă se adună senatorii la Capitol.
Ascultă o solie ce-i face palizi.
Ce se aude e prea adevărat, ba chiar mai mult e de aflat.
Marcius s-a alăturat lui Aufidius
și pornit-a cu armată către Roma, jurând o răzbunare mai întinsă
decât e drumul care desparte prezentul de trecut.
În fruntea unei groaznice armate, pășesc azi Marcius cu Aufidius
și întreg ținutul pustiesc, drumul spre noi prin foc deschizându-l
și zdrobind năvalnic tot ce mânia lor găsește-n cale.
Marcius s-a alăturat volscilor.
E sufletul lor tot.
Poporul volsc îl urmează ca băiatul ce prinde fluturi
sau măcelarul ce-omoară muște.
Se-ndeasă toți mereu pe lângă Marcius?
Nu știu ce vrajă e în firea lui.
Soldații tăi vorbesc numai de el, și numele-i răsună ca o rugă.
La începutul și sfârșitul mesei.
Întunecă splendoarea faptei tale.
Mai trufaș decât m-așteptam mi se arată chiar în purtarea lui față de mine.
Crezi că va putea să supună Roma?
E pentru Roma așa cum e pentru pești vulturul mării.
Știe a-i prinde, fiindu-le, de cum se naște, domn.
E poate din trufia lui sau mintea nu i-a fost de-ajuns,
sau poate că natura l-a făcut dintr-o bucată.
Mereu trezit-a spaimă-n jurul lui, că s-a făcut urât și izgonit.
Astfel cade ce-i bun în om sub judecata vremii.
O văpaie e înghițită de o alta,
un cui îl scoate pe altul,
iar dreptul e-nlocuit de alt drept.
O, Caius, dacă Roma-ți cade-n mână,
sau sărac de vei fi,
vonța-mi ție stăpână.
- Nu vreau să merg la el. - Bunule Menenius...
Duceți-vă voi la el, toți aceia ce-l izgonirăți!
Îngenunchiați în fața lui, cerându-i îndurare.
Se făcea că nu mă mai cunoaște.
I-am amintit c-am fost prieteni, de sângele vărsat alături.
Nu mai vrea a fi Coriolan.
Și niciun nume nu voia să poarte.
Zicea...
...că e un nimic.
Un nenumit.
Până în clipa când și-o făuri un nume în incendiul Romei.
Dacă nu vrei să ajuți în clipa asta...
De-ai spune un cuvânt, mai mult ar fi pentru salvarea țării
decât toată armata strânsă-n grabă
ca să oprească pe-acel pornit contra cetății lui.
- Rămân la gândul meu. - Te du, te rog.
La ce bun?
Să încercăm ce poate face iubirea ce i-o porți lui Marcius
pentru a salva cetatea.
Dar să zicem că Marcius mă trimite-acasă fără a mă asculta, ca pe Titus.
Și-atunci?
Atunci Roma cel puțin va ști recunoștință să-ți arate.
Știi drumul pe care s-ajungi la bunătatea lui.
Voi încerca.
Te pomenești că mă va asculta.
N-o să-l asculte.
- Așa crezi? - Vă spun eu, stă pe aur.
Privirea-i e învăpăiată ca și cum ar vrea s-aprindă Roma.
Fie ca slăviții zei să se adune în fiecare ceas la sfat pentru fericirea ta
și să nu te iubească mai puțin decât te iubește camaradul tău Menenius.
O, Marcius!
Ne ameninți cu foc!
Iată apa care o să-l stingă.
Greu m-au urnit ca să vin la tine.
Dar fiindcă nimeni nu putea să te miște mai bine,
am fost suflat cu suspine dincolo de porți
și acum te implor: Iartă Roma.
Pleacă!
Cum?
Să plec?
Femeie, mamă, prunc, nu-i mai cunosc.
Pe-alții acum slujesc.
- Domnule... - În lături!
Niciun cuvânt, Menenius, nu-ți mai îngăduiesc.
Acest Marcius s-a făcut din om balaur.
I-au crescut aripi.
Acum e mai mult decât o ființă târâtoare.
Nu-i mai multă iertare în el decât lapte într-un tigru mascul.
CORIOLAN ȘI AUFIDIUS ÎNCEP ASEDIUL ROMEI
Stăpâne, iubite soț!
Nu mai sunt omul vechi din Roma.
Doar mâhnirea cunoscută ce ne-a schimbat pe toți te face astfel să cugeți.
Inimă, îmi iartă tirania,
însă nu-mi spune să iert Roma.
O sărutare...
...precum e surghiunul de lungă,
și dulce ca răzbunarea.
Zei, ce-am spus?
Pe mama mea, pe cea mai nobilă din lume, cum putut-am pân-acum să n-o salut?
Genunchi al meu, înfige-te-n pământ.
Ridică-te și binecuvântat să fii
că-n piatră, și nu pe pernă moale îngenunchi.
Ce-i asta? Cazi în genunchi în fața copilului rebel?
Războinice al meu, supus vreau să fii.
Și-acesta e mlădița ta,
pe care ani de-acum, crescând puterile din el,
vor face să semene cu tine.
Facă Marte, ca sufletu-ți să urce spre noblețe
și, oțelindu-te, să fii de-a pururi de josnicie neatins.
Cazi în genunchi, copile!
Cu doamna ta-mpreună și cu mine, venim în fața ta cu rugăciuni.
Tăcere, rogu-te!
Și cumpănește ce ai de spus înainte de-a vorbi.
Nu-mi cere să-mi alung armata,
nici să mă tocmesc cu meseriașii Romei.
Nu-mi spune că natura altfel vrea.
Și nu rosti cuvânt meșteșugit spre a-mi răcori turbarea răzbunării.
Gata! Gata.
Ai spus de-ajuns că nu vrei să ne acorzi nimic,
iar noi nu cerem decât ce ai respins.
Voi spune, totuși, dorința noastră.
Dacă o respingi, de ocară fie doar asprimea ta. Ascultă deci!
Ascultă, Aufidius, și voi, dragi volsci.
Nu vreau cu Roma-n taină să stau de vorbă.
Zi acum ce vrei!
Chiar dacă aș tăcea,
veșmântu-acesta și fața palidă destul ar spune de viața ce-am trăit
de când ai fost exilat.
Gândește singur,
nenorocite, bietele de noi, cum ne-apropiem de tine!
Fața ta, ce-ar trebui să ne inunde ochii cu lacrimile bucuriei,
și pieptul cu desfătare
astăzi ne-nconvoaie de chin, de spaimă, de cutremurare,
când mamă, și soție, și copil văd fiul, soțul, tatăl,
cum aduc pustiu în sânul țării.
Dezastrul ne doboară deopotrivă,
oricare-ar fi dorința împlinită.
Străin și răscultat, te vor purta în lanțuri ferecat pe străzi,
sau în triumf intra-vei, prin ruine purtând cununa
fiindcă ai vărsat al fiului și al soției sânge.
Cât despre mine,
fiule,
eu n-oi aștepta ca sfârșitul luptei să-mi determine destinul.
Dacă nu pot să te înduplec,
brațul îndreptându-ți spre-ajutorarea ambelor popoare,
atunci află: Mai-nainte țara de-a prăbuși, piciorul tău călca-va pe trupul mamei,
care ți-a dat viață.
Și pe al meu, care-ți dete fiu-acesta, prin care numele-ți va înflori.
Pe mine n-o să calci!
Voi fugi, și când voi crește,
voi lupta cu tine!
Am stat prea mult.
Nu ne lăsa așa!
De ne-am rugat pe Roma s-o mântuiești,
și pe volsci să-i prăbușești, pe domnii tăi,
condamnă-ne ca pe ucigătorii onoarei tale.
Nu.
Noi te-am rugat să-mpaci popoarele în luptă.
Volscii vor spune-odată: "I-am iertat".
Romanii vor întări: "Primit-am îndurarea".
Și fiecare dintre ei știindu-ți fapta, și prețul ei, striga-va:
"În veci să fie binecuvântat acel ce-aduse pacea între noi!"
Vorbește, fiul meu!
Nu spui nimic?
Fiica mea, vorbește-i.
La lacrimile tale nu se uită.
Vorbește tu, copile, poate numai rostirea-ți de copil să-l miște
astfel precum cuvântul meu n-o poate face.
Nu-i om pe lume mamei lui asemeni să-i fie îndatorat ca el.
Dar iată, mă lasă a sporovăi ca pe-o femeie legată la stâlpul infamiei.
Niciodată, în viața ta nu ai cătat la mine,
sărmană cloșcă c-un singur pui,
atunci când îți uram noroc la luptă sau când te-napoiai încununat.
Dar spune că mi-e plângerea nebună și-alungă-mă de-aici,
dar dacă este făcută cu temei,
atunci să știi că nobil nu ai fost.
Și zeii ști-vor pedeapsă să-ți trimită,
căci uitași ce datorează omul maicii lui.
În genunchi, femei! Să-i fie spre rușine îngenuncherea!
În genunchi!
Acum totul s-a sfârșit.
Gata!
Acum la Roma să ne întoarcem, spre a muri cu toții.
Dar nu, privește!
Vezi copilul acela?
Nu știe ce gândește,
dar îngenunche ca noi, ridică brațele, imploră,
mai cald decât putut-am noi să facem, iar tu vrei să i-o respingi.
Vino, să plecăm,
căci omu-acesta a fost adus pe lume de o volscă.
Femeia lui e în Corioli,
iar pruncul îi seamănă ca dintr-o întâmplare!
Suntem respinse.
Mută sunt de-acuma și-aștept ca Roma-n flăcări să dispară.
Apoi, o vorbă numai.
Mamă!
Ce faci?!
Privește.
Cerurile se deschid,
și zeii-n jos privesc,
râzând de scena atât de nefirească.
Mamă!
Ai câștigat izbânda pentru Roma,
dar fiului...
Crede...
O, crede...
Izbânda ta amenințări i-aduce
și, poate, moartea.
Fie ce va fi!
Aufidius?
Dacă de azi războiul mai mult nu pot să-l port,
atunci pace cuviincioasă să facem.
În locu-mi, n-ai fi ascultat, ca mine, duiosul glas al mamei tale?
Spune, n-ai fi cedat?
Am fost mișcat.
Mă jur c-ai fost.
Și nu e mai puțin, cu ochii în lacrimi, ce-am simțit.
Arată-mi ce condiții vei pune păcii dintre noi.
Un sfat îți cer acum.
TRATAT DE PACE ÎNTRE REPUBLICA ROMANĂ ȘI POPORUL VOLSC
N-a răsărit o zi deasupra Romei mai veselă de când a fost gonit Tarquinius.
Toți avem temei să mulțumim.
Priviți zeița protectoare-a Romei.
Cum stăm cu generalul?
Întocmai precum stăm cu-acel ce-otrava a stors din binefacere.
Soldații sunt nehotărâți, atâta timp cât pot între voi doi să aleagă.
Dacă unul se prăbușește, celălalt dobândește întreaga moștenire.
Știu aceasta.
Și poate nimicirea mea să ceară o scuză.
Eu l-am ridicat.
Cuvântul mi-am dat pentru credința lui.
Dar el, îndată ce-a fost sus, prin lingușire știu a dobândi recolta nouă
pe-amicii-mi înșelând.
Părui un mercenar în slujba lui, și nu stăpân alăturea de el.
Eram plătit cu încuviințări, ca și cum tocmit în slujba-i aș fi fost.
Așa făcut-a armata lui uimind.
Și când, la urmă, când Roma îi căzu în mână
și o pradă putea spera, asemenea și slava...
Asta e!
Aceste vorbe îmi aprind în sânge mânia cruntă.
Lacrimi femeiești, la fel de ieftine cum e minciuna,
avură darul să-l facă a vinde lucrarea cea măreață, răsplătită cu sânge și sudoare.
De aceea, să moară!
Și în prăbușirea lui să simt că-nviu din nou.
Tăcere!
Mă-ntorc acasă, războinic de-al vostru.
Neatins de-a patriei simțire, cum plecat-am.
Urmând dorința voastră, mă declar mereu supusul vostru.
Făcut-am o pace glorioasă pentru volsci și rușinoasă Romei.
Spuneți acestui trădător c-a folosit în chip nedemn puterea ce i-ați dat.
Trădător?
- Cum? - Da.
- Trădător, Marcius. - Marcius?
Da, Marcius.
Caius Marcius.
Crezi cumva că pot să te împodobesc cu acel nume ce l-ai furat, Coriolan?
Călcându-și jurământul,
omul acesta a făptuit trădare.
A vândut pe prețul unor picături sărate
orașul vostru, Roma. Orașul vostru!
L-a dat pe soția și pe mama lui.
Rupând preasfântul legământ,
precum se rupe putreda mătase,
fără a întreba consiliul de război,
la plânsul doicii lui vărsat-a lacrimi, și în jelanii vi s-a dus izbânda.
- Auzi tu, Marte? - Nu-l invoca pe zeu, biet plângăreț!
Mincinos nerușinat!
Mi-e pieptul prea întins pentru cuprinsul lui.
Îmi zici biet plângăreț?
Tu, sclav nemernic!
Rupeți-mă-n bucăți, volsci!
Bărbați, copii, înfigeți fierul vostru în trupul meu!
Eu, plângăreț?
Cronica va scrie
că-ntocmai vulturul repezit în cuib de porumbei,
am îngrozit pe volscii toți în Corioli!
Singur făcut-am lucrul ăsta...
...măi băiete!
Să moară de îndată pentru asta!
Subtitrarea: al3x04